Forestil dig en verden, hvor temperaturen kan stige til 50 grader.
Hvor man ikke kan undgå sol, vind og støv.
Forestil dig en verden stort set uden mad og vand.
Sådan er forholdene på en tredjedel af Jordens landmasser.
For at leve her har man brug for usædvanlige overlevelsesstrategier.
ØRKENER
Dette er den ældste ørken i verden.
Namibørkenen i det sydvestlige Afrika.
Her har der været tørt i 55 millioner år.
For en jæger bliver livet her ikke sværere.
En løveflok.
De er blandt de få, der kan udholde ørkenens bagende temperaturer.
Her byder jagten på særlige udfordringer.
En flok oryxantiloper, det eneste bytte inden for 30 km.
Herude kan man ikke lægge sig i baghold.
Det bliver nødt til at være en jagt.
Det mislykkedes. Hver gang det sker, kommer løverne nærmere sultedøden.
For at finde nok føde-
- gennemsøger flokken konstant et område på størrelse med Schweiz.
Tre dage og 150 kilometer senere-
-har de stadig ikke nedlagt et bytte.
De er desperate.
Et tørlagt flodleje på kanten af deres territorium.
Her er der kun giraffer.
Men giganterne vejer et ton og kan dræbe løverne med et spark.
Løverne går sjældent efter så formidabel en modstander.
Men flokken kan snart ikke klare sig længere uden føde.
Hele flokken skal samarbejde, hvis det skal lykkes.
To løvinder førerjagten, mens andre afspærrer flugtvejene.
Giraffen har fart og udholdenhed nok til at løbe fra flokken.
Men den er blevet lokket i en fælde.
Forude venter løvindernes leder.
Nu er det op til hende.
De fleste løvejagter slår fejl.
Men ingen fejler så ofte, som de løver, der bor i ørkenen.
Endnu en gang må flokken fortsætte sin søgen.
Nogle gange regner det faktisk i ørkenen.
Her i USA kan uvejret slå til med en ødelæggende kraft.
Efter ti måneders tørke-
- falder flere millioner ton vand nu ned på under en time.
Gennem millioner af år har sand og grus-
- fra de voldsomme floder skabt kanaler i klipperne.
Smalle canyoner, 50 meter dybe.
Visse steder er canyonerne udvidet-
- så landet mellem dem er blevet til højsletter og isolerede tinder.
Det er nogle af de mest dramatiske landskaber på Jorden.
Nok er regnen for længst forsvundet, men der er vand her.
Det er gemt væk i vævet på særlige ørkenplanter.
Kaktusser findes kun i amerikanske ørkener.
De hamstrer vand, gemmer det i opsvulmede stilke-
- og beskytter det bag en barrikade af pigge.
De klarer det så godt, at de dominerer disse ørkener.
Men skoven af pigge-
- kan skabe problemer for de dyr, der bor her.
En brunskuldret våge.
Den har udviklet specielle teknikker, så den kan jage blandt kaktusser.
Jordegern. Byttedyr.
Ved første tegn på fare løber de mod sikkerhed blandt tornene.
Men vågerne har udviklet en teknik, der kan drive dem ud.
De er de eneste rovfugle, der jager i flok.
De flyver i formation for at presse byttet ud i det åbne landskab.
Men egernet bliver, hvor det er.
Så nu fortsætter vågerne jagten til fods.
De nærmer sig fra alle kanter.
Snart vil alle flugtveje blive afspærret.
Egernet er fanget.
De pigge, der dækker næsten alle planter her-
- kan give beskyttelse og ly til mange dyr.
Så hvorfor er piggene her overdækket med lig?
Hvilken skabning er mon ansvarlig for så drabelig en scene?
Der er en mystisk morder løs i ørkenen.
Det er en cracticus.
Den lille sangfugl brugerpiggene, som en slagter bruger sin krog-
- til at holde byttet fast, mens den parterer det.
Da han har unger at føde, bruger han også piggene som forrådskammer.
Han har fyldt det op i ugevis.
Han hænger byttet, hvor ådselædere på jorden ikke kan nå det.
De nyudklækkede unger skal aldrig sulte.
Det er en genial løsning, der forlænger de gode tider i ørkenen.
Den er dog lidt makaber.
Nogle ørkener er så tørre, at de virker helt fri for vegetation.
Men selv disse landskaber kan blive forvandlet på få dage.
Ørkenerne i Peru er blandt de tørreste i verden.
Men med bare en smule vand-
- vil tilsyneladende visne planter blive fulde afliv.
Når ørkenen pludselig bliver grøn-
- kan selv det mest trøstesløse blive et mulighedernes land.
Ingen udnytter den grønne ørken-
- hurtigere eller på mere dramatisk vis end en ørkenvandregræshoppe.
Madagaskars udtørrede egne-
- har ikke fået så store mængder regn i årevis.
Nu er en hær på fremmarch, tiltrukket af lugten af frisk græs.
Græshopperne holder sig normalt for sig selv, men med føde i overflod-
- slår de sig sammen til en ustoppelig hær, der fortærer alt på sin vej.
Men ødelæggelsen bliver snart meget værre.
Græshopperne forvandler sig til bevingede voksne.
Under disse gunstige forhold gør de det tre gange hurtigere end normalt.
Nu er de glubske som aldrig før.
Og med vinger kan de flyve.
Fra luften kan græshopperne flyve over 100 km om dagen-
-i jagten på nye græsmarker.
Sådan en supersværm opstår kun én gang hvert 10. år.
Den her dækker mere end 500 km2-
- og består af flere milliarder individer.
Tilsammen kan de fortære 40.000 ton føde på en dag.
Intet kan fjerne vegetation-
- med samme fart og grundighed som en græshoppesværm.
Når føden slipper op, dør hele hæren.
Men ikke før den har raseret området.
Uden planter til at binde dem sammen-
- bliver tynde jordlag til støv, der blæser væk.
Nu kan de golde områder intet stille op over for elementerne.
Svedet af solen og slebet af sandet i vinden-
- formes ørkenklipperne til særegne, fremmedartede landskaber.
De stenede ørkener har en fortryllende skønhed-
- men når de bliver så golde, kan ikke meget leve her.
Mange dyr overlever de barske tider-
-ved at holde sig i bevægelse.
I Kalahariørkenen er regnen blevet afløst af tørtiden.
Føde og vand er knappe ressourcer.
For zebraerne her er tiden kommet til at tage afsted.
De sætter ud på den længste landmigration-
- foretaget af noget pattedyr i Afrika. De følger lugten afregn.
Når tørken rigtig tager fat-
- skal ørkenens elefanter også ud på en lang rejse for at finde vand.
De ældste hunner kan huske-
- hvor der selv i ekstrem tørke kan være vand.
De kan føre flokken til vandhuller, de ikke har besøgt i årtier.
Zebraerne er næsten ved vejs ende.
Det her var målet.
Et sjældent vandhul.
I ørkener varer vandhuller som regel ikke længe.
De skabes af regnvand, men forsvinder hurtigt igen.
Dyr kommer hertil fra miles omkreds.
Men det kan være et farligt sted at opholde sig.
100 km derfra, midt i ørkenen-
- udklækkes små sandhøneunger. De er i større sikkerhed her.
Men det er et sats at være så langt fra vandet.
De har kun moren til at danne skygge.
Uden vand at drikke dør de efter få timer.
Deres eneste håb er deres far.
Hver morgen flyver han 200 kilometer-
-for at skaffe vand til familien.
Sandhøns fra hele ørkenen besøger oasen.
De ankommer i store flokke. Og det er vigtigt.
Der er sikkerhed i store flokke.
Han drikker lidt, men han skal også skaffe vand til ungerne.
Med specielle brystfjer kan han suge vand som en svamp.
Men det tager tid, og han er i fare.
Duehøgen.
Sandhønen er det primære bytte.
Igen og igen sætter sandhønen livet på spil-
-for at hente vand til ungerne.
Det her er årsagen til, at sandhøner bor langt fra vandhuller.
Endelig har han suget så meget til sig som muligt.
Han bærer en fjerdedel af sin kropsvægt i vand-
- og kan nu påbegynde den lange hjemrejse.
Han når lige akkurat tilbage i tide.
Han kan give ungerne deres første tår vand.
Men han skal foretage rejsen hver dag i to måneder-
- indtil ungerne er store nok til selv at flyve til vandhullet.
Det er juli i ørkenen i Nevada i det vestlige USA.
Det er den varmeste tid på året.
En gruppe vildheste, mustanger-
- samles ved et af de sidste vandhuller i området.
Vandet giver dem ikke bare noget at drikke.
Det kan også give magt.
Hvis en hingst kan kontrollere adgangen til vandet-
- har han sikret sig parringsrettigheden til flokken.
Derfor jager hingstene rivaler væk, når de kommer for tæt på.
En fremmed.
Han har vandret 15 km for at komme hertil-
- fordi vandhullerne er tørret ind i hans område.
Med ham kommer hans hunner.
Hvis de ikke får vand, forlader de ham-
- til fordel for den hvide hingst, der kontrollerer vandhullet her.
Han er nødt til at slås.
De har alt at tabe.
Et brækket ben eller knust kæbe medfører en lang og smertefuld død.
Et forfejlet spark og kampen er forbi.
Den nyankomne har vundet.
Hans præmie er ikke kun vand at drikke.
Han har sørget for sin flok og samtidig taget rivalens hunner.
Den hvide hingst regerer ikke længere.
Livet i ørkenen formes ikke kun af manglen på vand-
-men også af solens nådesløse kraft.
De højeste temperaturer på Jorden måles i ørkenerne.
Klimaforandringer får temperaturerne her-
- til at stige hurtigere end gennemsnittet.
Og når ørkener bliver varmere, udvides de.
Hvert år bliver yderligere 130.000 km2-
- græs og landbrugsjord til golde områder med støv og sten.
Om dagen kan overfladetemperaturen nå op på 70 grader.
Det er alt for varmt for de fleste.
Men ikke for denne øgle. Zeros anchietae.
Den løfter sine ben på skift.
Derved bliver de afkølet på skift.
Men selv ikke den dansende ørkenspecialist-
-kan klare varmen i lang tid.
Et alternativ er at finde skygge.
Ørkengræsset giver stort set ingen skygge.
Men lige under sandets overflade er der adskillige grader koldere.
Kampen for at undgå den ekstreme varme styrer dyrenes liv i ørkenen.
Her vælger mange dyr den mest enkle løsning:
At ligge i skjul om dagen-
- og kun komme frem i nattens køligere temperaturer.
Når mørket falder på, dukker dyr op ud af ingenting.
Blandt dem er der selvfølgelig jægere.
Et af de mest glubske rovdyr-
- er også et af de sværeste at få øje på.
Den mystiske skabning dukker næsten aldrig op over sandets overflade.
Men der er spor i sandet, der røber den.
Den bor her, hvor sandkornene er så fine og tørre-
- at det nærmest er som at svømme i vand.
Den er ikke større end en bordtennisbold.
Chrysochloridae.
Den er helt blind, men der er alligevel ikke noget at se her.
I stedet har den en fremragende hørelse.
Hovedet fungerer som en forstærker, der opfanger vibrationer.
Så for at finde bytte på overfladen-
- må den paradoksalt nok stikke hovedet i sandet.
Termitter. De er ikke lette at fange, når man er blind.
Det er bedre at lægge sig i skjul.
Når den først er under sandet, kan den opfange hver en bevægelse.
Dermed kan den slå til med præcision.
For det meste.
Den kan vandre en kilometer hver nat i jagten på føde.
Og nu har den opdaget sin hovedret.
Det er ikke overraskende, at den kaldes "sandbankens haj".
I ørkenen kan føden være så knap-
- at dyr heller ikke om natten kan tillade sig at være kræsne.
Negevørkenen i Israel.
Otonycteris, ørkenens langørede flagermus, er på jagt.
De fleste flagermus fanger insekter i luften.
Men der er så få af dem i ørkenen-
- at flagermusen her må gøre tingene på en anden måde.
Den jager på jorden.
Men det, der virkelig gør den anderledes, er det, den jager.
Den israelske ørkenskorpion.
Dens gift er stærk nok til at slå et menneske ihjel.
Det virker som det rene vanvid at angribe den, når man selv vejer 15 g.
I mørket er både rovdyr og byttedyr praktisk talt blinde.
Men skorpionen har en fordel.
Han kan fornemme flagermusen på vibrationerne i sandet.
Otonycteris er helt afhængig af sin hørelse.
Hvis skorpionen sidder helt stille, kan flagermusen ikke finde den.
Kampen er i gang.
Bevæbnet med stærke klosakse og en giftig brod-
-er skorpionen en farlig modstander.
Et stik i hovedet.
Er det hele forbi?
Ikke for den her flagermus.
Otonycteris har en vis immunitet mod giften-
- men det må stadig være smertefuldt at blive stukket gentagne gange.
Og for ikke at sulte skal flagermusen fange tre mere inden solen står op.
Ørkendyr har udviklet utrolige strategier-
- så de kan udnytte de få muligheder, de får.
Selvom det ikke regner i nogle ørkener i flere år-
- indeholder de fleste vand i en eller anden form.
Man skal bare finde ud af, hvordan man når frem til det.
Solen står op over Namibørkenens sandbanker-
-og der sker noget magisk.
Fugtig luft fra Atlanterhavet køles ned og blæses ind over landet-
- hvor den danner tågebanker, der dækker ørkenen.
Den dyrebare fugtighed er uden for rækkevidde øverst på sandbankerne.
Og den varer ikke længe.
Solen brænder den væk få timer efter solopgang.
Skyggebiller løber op på toppen af bankerne for at nå op i tågen.
Nogle af sandbankerne i Namib er 300 meter høje.
De er de højeste i verden. For en bille på størrelse med en negl-
- svarer det til at klatre op af et dobbelt så højt bjerg som Everest.
Men det mest imponerende er dens næste handling.
Den står helt stille med hovedet mod vinden, på hovedet.
Tågen begynder at kondensere på dens krop.
Mikroskopiske ujævnheder på vingerne-
- leder vandet gennem riller ned mod dens mund.
Når den igen klatrer ned, har den drukket 40% af sin kropsvægt.
Den lille bille har lært at skaffe vand ud af den blå luft-
-på et af Jordens tørreste steder.
Og den er ikke alene på sandbankerne.
Pachydactylus rangei bruger en lignende teknik.
Få dyr gør en større indsats for at skaffe vand.
Desværre ved chamaeleo namaquensis, at tågede morgener betyder-
- at billerne på vej ned er mere saftige end dem på vej op.
Mangfoldigheden af dyr, der trives i en næsten vandløs verden-
-er virkelig bemærkelsesværdig.
For at overleve i ørkenen skal der en række overlevelsesstrategier til-
- som har udviklet sig over millioner af år.
Men vores planet ændrer sig.
Ørkenerne bliver større, varmere og tørrere-
- og det sker hurtigere end nogensinde før.
Hvordan livet vil klare sig i fremtiden, må vi vente og se.
Næste gang tager vi ud på de store sletter-
- hvor spektakulære dyreflokke lever under ekstreme forandringer...
...og overraskende dyr overlever på uventede måder.